AMSTERDAM DEN 6. JULI 1942
- Tillykke med fødselsdagen. - Tak, Pim.
- Sikken overraskelse, ikke? - Vi valgte den fineste.
At skrive dagbog bliver mærkeligt for sådan en som mig.
Jeg har aldrig skrevet noget før -
- og hverken jeg eller nogen anden vil læse en 13-årigs pladder.
Sagen er, at ingen ville tro på, at jeg er alene i verden.
Jeg har forældre, en 16-årig søster -
- og omkring 30 personer, som jeg kan kalde venner.
Jeg har en skare af beundrere, der ikke kan holde øjnene fra mig.
Nej. Udadtil virker jeg til at have det hele.
Bortset fra én sand ven.
Jeg håber at kunne betro dig alt, og at du giver mig trøst og støtte.
- Det vil jeg gerne. - Så ses vi i morgen.
- Hvor skal I hen? - På en gåtur.
Det kan vi stadig gøre.
Jøder må ikke gå i biografen eller i svømmehallen -
- eller skøjte, gå i parker, sidde på offentlige bænke -
- eller køre i sporvogn eller bil. Men vi må stadig gå ud med drenge.
Du må åbne. Jeg vil ikke virke alt for ivrig.
Hvad er der sket?
Åbn ikke døren. Luk ikke nogen ind.
- Hvad er det? - Indkaldelsespapirer.
Far?
De vil sende ham i arbejdslejr.
Undskyld mig?
De tabte noget.
Tak.
- Du skal selvfølgelig ikke af sted. - Hvorhen?
- Indkaldelsen var til mig. - Hvad? Hvorfor sagde du ikke det?
Det er din ven. Han vil tro, at ingen er her.
- Hvorfor sender de hende væk? - Fordi jeg er 16 år.
- Hvorfor sagde I ikke noget? - Vi syntes, du var for ung.
Annelies, sæt dig ned. Hør nu godt efter, hvad jeg siger.
Vi har sørget for, at vi kan gemme os en tid.
Vi ville rejse om ti dage, men det har ændret sig.
- Er det på landet? - Det kan jeg ikke sige endnu, skat.
Men vi må af sted i morgen tidlig, og vi skal være hurtige.
Miep tager dig separat. Det bliver det sikreste.
Du må ikke sige noget til nogen. Forstår du det?
Klæd dig tykt på og pak det, du kan bære i skoletasken.
Vi må ikke blive set med kufferter.
Miep og Jan henter resten af vore ting senere.
Nu er han gået.
Jeg tager Moortje med.
Jeg pakkede tossede ting, men mine tanker fløj rundt.
Minder betyder alligevel mere for mig end kjoler.
Lad dem ligge.
Vi så ud, som om vi skulle overnatte i et køleskab.
Jeg havde to undertrøjer, tre par bukser -
- en kjole, en nederdel og to par strømper på.
Er du klar?
Jeg var ved at kvæles, allerede før vi tog af sted.
Farvel, Moortje.
Er det her? Dit kontor? Jeg troede, vi skulle på landet.
Skynd jer! Arbejderne kommer snart!
Tak, kære Miep.
Så meget er sket siden i går. Der er vendt op og ned på hele verden.
Når døren lukker, skal vi blive her, indtil krigen er forbi.
Godt klaret, Margot.
Der er symaskinen, du sagde var til reparation.
- Og der blev det lille bord af. - Sæt dig ned, skat.
De kommer nu. Klokken er 8.30.
Vi må være meget stille indtil klokken 12.30.
Hvad?
Hvad hvis vi skal på toilettet?
Fars lager ligger i stueetagen under hans kontor.
Lagerarbejderne ved intet om os -
- så vi er nødt til at være stille, mens de arbejder nedenunder.
Margot?
Vi må ikke se ud ad vinduet, gå i sko eller bruge vandhanen.
Vi må ikke tale højt eller skylle ud. Hvordan vil jeg holde det ud?
Vi kan slappe af i frokostpausen og efter 17.30, når de går hjem.
Kun kontorpersonalet ved, vi er her. Og de sætter deres liv på spil.
Vi er heldige.
Vi er meget heldige.
Hvad sker der med dem, hvis de bliver opdaget.
Lad os pakke disse op og lave lidt frokost.
Jeg vil nok aldrig føle mig hjemme, men jeg hader det ikke her.
Far har taget bøger med, og vi kan spille spil.
Jeg tog endda mine billeder af filmstjerner med.
Præcis som derhjemme.
- Hvad vil du hænge op, Margot? - Det ved jeg ikke.
Jeg ved, det er hårdt, men vi er i det mindste ikke adskilte.
Det er mange familier blevet.
Vi har i det mindste hinanden.
Op med humøret, min kære.
Pim? Kan du lugte røg?
Edith.
- Mor! - Det er i orden, Anne.
Det er bare en kasserolle, skat.
Så, så ... Skat, vil du blive færdig med at pakke ud?
Kom nu. Dygtig pige.
Skat, vi skal nok klare os.
Vi skal nok klare os. Hold op med det her. Hold op!
Sådan.
Kom nu. Vær stærk for min skyld. Du må være stærk.
Jeg ved ikke, hvad jeg føler endnu.
Det er som en ferie på et mærkeligt pensionat.
Det er fugtigt, men nok det bedste gemmested i hele Amsterdam.
Nej, i hele Holland.
Far har ret. Vi er meget heldige.
Det første, vi må gøre, er at sy gardiner, så ingen kan se os.
Langsomt.
Man kan knap kalde dem gardiner. Det er bare lapper.
- Kunstnerisk, ikke? - Vi sælger det til et kunstgalleri.
Vi kan ikke tilkalde en læge. Af indlysende grunde.
12.30.
Kysten er klar.
Drik lidt mere vand.
- Miep, hvor skønt at se dig. - Har Hanneli spurgt efter mig?
- Nej, jeg har ikke set hende. - Har du ikke set nogen fra skolen?
- Fik du fat i medicinen? - Jan får flere rationeringsmærker.
- Hvor får han dem fra? - Jeg spørger ikke.
- Du har en modig mand. - Og grønthandler.
Jeg henter indkøbslisten kl. 8.30 og kommer ved frokosttid.
- Vær sød at gøre det. - Jeg kan ikke takke dig nok.
Pas på hovederne. Jeg måtte sænke væggen for at få bogreolen ind.
Ingen vil tro, der er nogen her.
Nu er vores hemmelige anneks virkelig hemmeligt.
Vi sørger for at gøre nytte. I dag var sjov.
Vi udstenede tre kasser blommer for hr. Kugler.
Han og hr. Kleiman passer kontoret nu.
De laver pektin og pølsekrydderier. Jeg tog kasserne til vores værelse.
Men vi er ikke alene længe. I dag gør familien van Daan os selskab.
Hr. van Daan arbejder for min far. Han har en god næse for krydderier.
Det bliver sjovere med flere mennesker her.
Jeg kan ikke lide tavsheden. Den gør mig nervøs.
Velkommen.
- Er alt i orden? - Jeg slog hovedet.
- Hvor er jeg forpustet. - Sikke en flot hat.
- Du kender vores søn Peter. - Jeg har set dig i skolen.
- Hvad er det? - Det her er Mouschi.
- Vi var enige. Ingen dyr. - Hvorfor må han have en kat?
- Jeg sagde det jo. - Jeg måtte ikke have Moortje.
Jeg skal nok tage mig af ham.
Drengen elsker sin kat, ikke? Desuden vil De takke os.
Dette sted må vrimle med mus.
Peters selskab er nok ikke meget værd, men jeg må finde mig i ham.
Vær forsigtig på trappen. Den er lidt drilagtig.
Pas også på disse trin.
Det her er mors og fars værelse.
Her sover Margot og jeg.
Dette er Greta Garbo. Elsker du også hendes film?
Det er prinsesse Elizabeth, og det er Margaret Rose.
Er du interesseret i kongefamilier?
Her er badeværelset. Du skal være færdig klokken 8.30 om morgenen.
Når arbejderne er gået hjem, kan vi bruge toilettet på fars kontor.
Vi kan også lytte til radioen der.
Kom!
- Putti, vær sød at hjælpe til. - Det gør jeg.
Dine forældre skal sove i stuen. Hr. Kleiman har sørget for en seng.
Her er dit værelse. Er det ikke hyggeligt?
Kom herop.
Det her er mit yndlingssted.
Her kan vi larme mere. Og vi kan trække frisk luft gennem vinduet.
Det er Westerkerks kirketårn.
Mor hader klokkerne, men de minder mig om verden udenfor.
Jeg kommer herop, når folk går mig på nerverne.
Irriterer dine forældre dig? Det gør mine. Især min mor.
- Må jeg holde ham? - Han er lidt sky.
- Han er et fjols. - Stille. Han er bare genert.
- Af alle drenge ender vi med ham. - Han er sød.
- Du synes altid det bedste om folk. - Han er bange.
- Det er vi alle. - De flygtede med nød og næppe.
Den seneste uge har været rædsom.
I går arresterede de 700 jøder.
Husker I familien Goslar? De forsvandt i går aftes.
Kan vi ikke tale om det senere?
Folk tror, De er i Schweiz. Deres nabo sagde, De tog af sted i en fart.
Så jeg tog hjem til Dem. Så fandt jeg sedlen, De efterlod.
- Hvilken seddel? - Der stod en adresse i Zürich på.
Jeg bad ham tilintetgøre den, så ingen vidste det.
Dagen efter fortalte alle, at De var i Schweiz.
- Så De min kat? - Hvilken kat?
Fru Schmit tager sig af hende.
- Har hun det godt? - Der er krig.
Vi har vigtigere ting at tænke på end katte.
Hvorfor tog så din kat med?
Edith, hvor er cognacflasken?
- Cognac? - Vi gemte den, til De kom.
Jeg glædede mig til at få selskab af familien van Daan.
Nu er jeg ikke så sikker længere.
- Velkommen til annekset, venner. - Vi er meget taknemmelige. Ikke?
Min kære ...
Hun skal nok klare sig.
I weekenderne kan vi være i hele bygningen.
I dag sendte mor mig ned for at vaske for alle.
Og så fik jeg endnu en af hendes prædikener.
Vi ser forskelligt på alt.
Afstanden mellem os vokser for hver dag.
For en måned siden fyldte jeg år. Vi var glade.
Far siger, jeg skal være sødere, men nogle gange vil jeg slå hende.
- Det koster os en formue! - Vi har ikke råd til cigaretter.
- Det er en nødvendighed! - Hvad skal jeg gøre? Gå ud?
- Hvem er det til? - Hold nu mund!
Kun heroppe kan jeg føle mig fri.
Snart vil der være kastanjer på kastanjetræet.
Ikke at kunne gå ud er usigeligt svært -
- og jeg er bange for, at vi bliver opdaget og skudt.
Men det er naturligvis en ret dyster fremtidsudsigt.
Anne! Anne!
- Pim! Må jeg være hos dig? - Kom over til mig, skat.
- Jeg vil være hos Pim. Må jeg? - Kom bare.
- Sluk den! Intet lys. - Du har ligget i skyttegravene.
- Vi må have regler. - Til helvede med dine regler!
Godt, skat. Fint.
Det er lørdag. Arbejderne er her ikke, så vi kan stå sent op og bade.
Vi kan gå, hvorhen vi vil, men jeg kan lide at bruge toilettet.
Hr. van Daan bader i Peters værelse.
Fru van Daan har endnu ikke badet.
Hun afventer for at se, hvilket sted, der er bedst.
Mor bader i stuen bag en skærm, og far bader på kontoret.
Gid de ville skynde sig.
Vær sød at blive heroppe i en halv time.
- Bliv heroppe i en halv time. - Jeg har den.
- Far, vandet! - Uduelige dreng.
Peter bader i radiorummet. Han er bange for, at nogen skal komme ind.
Hans forholdsregler er ynkelige, ikke?
Mor!
Margot bader i kontoret mod gaden, og jeg må stå vagt.
- Skynd dig. - Det var du længe om.
- Anne! De vil se dig. - Vi må kigge ud, sagde far.
Det er sjovt at se alle de mennesker. Jeg plejede at smide vand på dem.
De kiggede efter, hvor det kom fra. Nu kigger de op efter bomber.
Alligevel går livet videre. Det er det underlige.
Familien, der bor på husbåden, har den sødeste hund.
Engang så jeg et jødisk par gå på gaden.
Jeg følte, jeg så et af verdens syv underværker.
Det gav mig en mærkelig følelse. Som om jeg havde angivet dem.
Nattens kampe var blandt de værste. Vi slog hårdt til ...
Infanteriet angreb ...
Undskyld mig.
Mine kære venner, i dag har vi vore egne nyheder.
Vi ved alle, hvilke forfærdelige ting, der foregår.
Vil I overveje, at vi tager imod endnu en person?
- Hr. Albert Dussel. - Jeg kender ham. Tandlægen.
- Han er meget respektabel. - Han venter i Mieps lejlighed nu.
- Hvorfor ham og ikke mine fætre? - Vi har kun plads til en mere.
- Endnu en mund at mætte. - Vi kan alle spise lidt mindre.
Vær ikke så grådig. Han ryger næppe alle dine cigaretter?
Nå?
- Ja, ja, ja. - Tak, mine kære venner.
Hr. Dussel ankom til kontoret.
Da Miep sagde, at vi boede bag bogreolen, besvimede han næsten.
Det var heldigt, at hun ikke holdt ham på pinebænken.
Hvad laver De her? Jeg troede, De var i Schweiz.
Sid ned.
- En cigaret? - Nej.
Familien Weissmann svor, at de så Dem blive ført væk.
Hr. Niklaus sagde, De gemte Dem på landet.
- Hvad er der sket med Ilse? - Lad ham få vejret, skat.
- Ilse Wagner fra Deres bygning. - Forældrene blev ført bort.
Jeg ved ikke, hvad der skete med børnene.
Nej ...
Hermann van Daan. De kender min kone Petronella. Min søn Peter.
Vil De have en kop kaffe? Det er dog erstatningskaffe.
- Jeg venter på min kaffemaskine. - Tag lidt af vores sukker.
Hvad sker der? Fortæl os det.
6000 jøder er forsvundet.
De tager dem endda fra galeanstalterne.
Der går rygter om massesterilisering.
Lad os tale om det senere.
Du har aldrig fortalt os det.
Jeg må gå.
Nu må vi være stille frem til frokost.
Jeg er meget taknemmelig.
Jeg har læst det hele.
Hvorfor skal han sove her? Hvorfor sammen med mig?
Det er upassende for mig at dele værelse med ham.
Og jeg er ubetydelig, antager jeg. Jeg er jo kun et barn.
- Du blev spurgt. - Hvad skulle jeg sige?
Jeg vil hellere sove hos dig.
- Er det min seng? - De har fået den lange.
Jeg må have en stol under madrassen.
Jeg håber, du finder mit selskab behageligt.
- Mange af mine patienter er børn. - Jeg er ikke et barn. Jeg er 13.
De kan lægge Deres ting her.
Jeg kan ikke lide, at en fremmed bruger mine ting.
Men man må ofre sig for den gode sags skyld.
- Hvem er det? - Min forlovede. Lotte.
Men han er ældgammel.
Må jeg se?
Sikket flot, blondt hår. Jeg kan lide bølgerne.
- Hun ser meget yngre ud end Dem. - Ja.
Hun vil blive forfærdet, når hun opdager, at jeg er væk.
Hun aner ikke, hvor jeg er taget hen. Det vidste jeg heller ikke.
Vi har været væk i fire måneder nu.
Jeg ved ikke, hvad mine venner tror, eller om de stadig er der.
Men vi holder humøret oppe. Vi må holde humøret oppe.
Flere kartofler, fru Frank?
Tak.
Flere kartofler, hr. Dussel?
"Prospekt for det hemmelige anneks"
"En unik facilitet for jøder og andre flygtninge."
"Åben året rundt, uden afgift."
"Fedtfattig kost, rindende vand og forskellige vægge inde og ude."
Hun er ikke færdig endnu.
"Tyske nyheder er forbudte. Kun civiliserede sprog må bruges."
"Ingen udendørsaktiviteter tillades indtil videre."
"Men der tilskyndes til gymnastik, og sang er tilladt efter kl. 18.00."
"Slut. Deres hengivne, Anne."
Godnat, Annelies.
Godnat, hr. Dussel.
47 ... 48 ... 49 ... 50.
Godmorgen, Annelies. 52 ... 53 ... 54 ...
- Hr. Dussel er en sportsmand. - Han er så gammel.
Han holder sig i form til forskel fra visse andre.
De skal ikke sove med ham. Og han snorker.
- Godmorgen, hr. Dussel. - Godmorgen.
- Hvor har ribbenet det? - Meget ømt, hr. Dussel.
- Hvorfor er hun begyndt at træne? - For at slippe af med sin fede røv.
Lige her.
Hr. Dussel er uddannet læge, Putti.
- Vi har endnu en ekspert her. - Derfor hyrede hr. Frank mig.
Er det nok til hele vinteren?
Hvorfor skal du sælge krydderier? Hvorfor ikke noget rart? Som slik.
I krigstider er krydderier vigtigere end nogensinde.
Til at konservere kød og til at give smag.
Og pektin er vigtigt for at lave syltetøj.
Hun ved det. Det var bare en spøg.
Moder Frank, børnenes forkæmper.
Det må være svært for far at drive en forretning heroppefra.
Især med hans ledbetændelse.
- I dag var der et vigtigt møde. - Kontrakterne er klar i morgen.
Forhandlingerne var langtrukne og kedelige.
Hr. Kleiman og hr. Kugler gjorde deres bedste -
- men det var vist værre end ventet.
- Skal bygningen sælges? - Den nye ejer kommer her i dag.
- For at inspicere bygningen. - Åh gud.
Alle åndedrætslyde ophørte.
Otte hjerter hamrede.
Fodtrin på trappen, så en rysten af bogreolen.
De er så tæt på.
Øjeblikket er ubeskriveligt.
Bliv her, din idiot.
Hr. Kleiman ...
Jeg sagde, jeg havde glemt nøglen hjemme.
Måske slutter krigen, inden de flytter ind.
- Tror du virkelig selv på det? - Edith ...
- Hvad er der galt? - Grønthandleren er væk.
- Ingen ved, hvad der er sket. - Han er blevet anholdt.
- Han fortæller politiet om os. - Han kender ikke til Dem.
- Han ved, du får ekstra grøntsager. - Jeg stoler helt og holdent på ham.
- Bliver du ikke? - Jeg må hjem.
- Miep? Sørg for, at hun får det. - Naturligvis, hr. Dussel.
- Hils hende hjerteligt fra mig. - Det gør jeg altid.
Hun bad mig give Dem dette. Der er et brev indeni.
Min agtelse for hr. Dussel falder, og han er allerede under nul.
- Pim, du må sige noget. - Anne, jeg beder dig.
Hvorfor må han sende breve? Han bringer os og Miep i fare.
Hvad hvis hans forlovede siger noget, eller hvis Miep bliver skygget?
Hr. Dussels forlovede har ingen anelse om, hvor han er.
Hun tror, han er på landet. Jeg bryder mig heller ikke om det.
- Så gør noget. - Han er ensom, skat.
- Ingen her elsker ham. - Han er ikke den eneste.
Sommetider er det så svært at tie, når jeg bare vil råbe og skrige.
Jeg ved ikke, hvor længe jeg kan undgå at eksplodere.
... med samme mængde ild og stål -
- som de så ofte har uddelt til andre.
Nej, dette er ikke slutningen.
Det er ikke engang begyndelsen til enden.
Men det er måske afslutningen på begyndelsen.
Krigen lader til at fortsætte for evigt.
- Du har altid næsen i en bog. - Hr. Dussel bruger mit skrivebord.
- Ellers ville jeg læse der. - Piger skal ikke læse nonsens.
Hvis De selv læste mere, ville De ikke sige så meget sludder.
- Hr. Dussel skulle ikke blive længe. - Klag ikke.
- Ja, og hjælp din mor. - Det angår ikke Dem.
Tal ikke sådan til min mand.
Hvordan holder De hende ud? Hvis hun var min datter ...
Vær ikke sarkastisk.
- Disse moderne piger ... - Margot, forsvar mig.
- Margot læser lige så meget. - Margot svarer ikke igen.
Hun var sådan et godt barn. Hun sov hele natten.
Ligesom min Peter. Ikke sandt?
Og han lærte at bruge potten, da han var 18 måneder gammel.
Peter er måske ikke intellektuel som dig, men han skal nok nå langt.
Problemet er, at du ved for meget om ting, du ikke skal vide.
Når du bliver ældre, vil du ikke kunne nyde noget.
Du vil sige: "Det har jeg læst i en bog." Skynd dig at finde en mand -
- for alt vil blive en skuffelse for dig.
Du ved alt, hvad der er værd at vide. I teorien.
Men i praksis? Tja ...
Det er en helt anden historie.
Tak, mrs. Beaverbrook.
- Hvorfor mrs. Beaverbrook? - Hun er enig med manden i radioen.
- Hvad siger mr. Beaverbrook? - Har du ikke hørt efter, din tåbe?
At de ikke bomber Tyskland nok. Hun burde være gift med ham.
Nå, frøken Rap-Rap?
- Hvad sagde du? - Frøken Rap-Rap.
Anne!
Hvor fandt du den? Giv mig den!
"Et uforbederligt snakkehoved. Af Anne Frank."
"Som straf for at have talt i timen. "Rap, rap, rap," sagde hun."
- Du stjal min blyant. - Jeg har ikke set din blyant.
Anne!
Hvad skyldes denne hast? Morer I jer? Må man være med?
- Er mit skrivebord ledigt nu? - Selvfølgelig.
Og så kom Chanukka.
Undskyld mig.
Mouschi!
- Han tissede på gulvet. - Jeg glemte hans bakke.
- Idiot. - Rap, rap!
Klokken er 17.40. Må jeg bruge mit skrivebord?
- Ikke endnu. - Det er min tur.
- Jeg har vigtigt arbejde. - Også jeg.
- Hvad? At skrive i din dagbog? - Det er også mit værelse.
Du har adgang til det i halvanden time om dagen.
De har det dobbelt så meget som mig.
Hvad kan det skyldes? Fordi jeg er en fagmand og ikke en lille pige.
- Jeg er ikke nogen lille pige. - Anne, hjælp med kartoflerne.
- Mor, hjælp mig. - Ikke flere stridigheder.
- Det er så uretfærdigt! - Hold op! Du gør alt så dramatisk.
Undskyld, hr. Dussel.
Hvis side er du på?
Da De kom, blev vi enige om, at vi skulle dele værelset.
Logisk set får jeg morgenen, og De eftermiddagen.
- Jeg beder kun om fire timer til. - Hvor skal jeg så arbejde?
Måske på min klinik ved Herengracht?
De kan altid arbejde på toilettet. Der tilbringer De megen tid.
- Undskyld. - Hvad er der, skat?
Det er hr. Dussel.
Kan vi tale om det senere? Vi har kun en halv time. Hr. Kugler skal gå.
Vent lidt, Anne. Undskyld mig, hr. Kugler?
- Hvad er der, skat? - Du må sige noget til hr. Dussel.
Mor vil ikke hjælpe. Hun er forfærdelig som altid.
Kom.
Jeg ved, at situationen er svær.
De har brug for at studere, og det har min datter også.
- Gode, gamle far. - Hvis jeg må sige det, hr. Frank ...
- Hun er et meget stædigt barn. - Anne!
Hvis det var Margot, ville det ikke gøre mig noget.
Det er vigtigt for hende at skrive.
Det er nok den eneste måde, hun kan finde mening på.
At finde trøst under disse forfærdelige omstændigheder.
Arbejd og håb. Det er, hvad vi siger til vores døtre, hr. Dussel.
Derfor tror vi så stærkt på deres uddannelse.
Den eneste frihed er herinde.
Det er vores håb for fremtiden.
Af respekt for Dem indvilliger jeg.
Jeg vil ikke have, at folk skal sige, at Anne dumpede på grund af mig.
Tak, hr. Dussel.
Far, jeg elsker dig højere end nogen anden i verden!
- Og din mor? - Hun elsker mig ikke som dig.
Anne, det er ikke sandt.
Hr. Dussel surmulede i to dage. Er det ikke barnligt af ham?
Søndagene er så ensomme uden vore hjælpere.
Udenfor bliver alting værre.
Miep mødte min lærer på gaden i sidste uge.
Kun fire af mine klassekammerater er her stadig.
Hun vidste ikke hvilke.
Kvinder kommer hjem til forseglede huse, og børnene er væk.
Børn kommer hjem fra skole, og forældrene er forsvundet.
- Kære Miep! Mange tak. - Det er en fornøjelse.
Og for at gøre ondt værre er hr. Dussel begyndt at arbejde.
Ti stille, kvinde! De kan høre dig på gaden!
Vil nogen hjælpe mig? Vil en af jer komme?
- Så, så ... - Åbn munden igen.
Færdig.
Næste?
Gracias por su ayuda hoy.
- Det er ikke hebraisk. - Nej, spansk.
- Spansk? - Det betyder "tak for hjælpen".
- Er det det, De studerer? - Ja, jeg er nået til niveau 3.
Ser du ... Når krigen er forbi ...
... planlægger Charlotte og jeg at emigrere til Sydamerika.
- Det har De aldrig fortalt. - Nej.
- Buenas noches. - Buenas noches.
Ønsk dig noget.
JUNI 1943
I dag fylder jeg 14 år, og jeg er blevet grundigt forkælet.
Jeg fik en mytologibog, en krukke yoghurt, en broche af en penny ...
- Som den yngste her ... - Og ...
... kan dit liv være en prøvelse, for vi skal stå for din uddannelse.
Du læser og studerer dagen lang for at holde kedsomheden stangen.
Men spørgsmålet, der går dig på, er: "Hvad skal jeg dog have på?"
"Mit tøj er for stramt. Jeg har kun klude. Hvor ser jeg dog ud!"
"Skoene ville passe, hvis jeg ikke havde tæer. Åh, hvor er det svært."
Tak, far.
Hvad siger "999, bump"? Et tusindben med et træben.
Tillykke med fødselsdagen. Jeg har intet gavepapir.
- Min niece er vokset ud af dem. - Tak, Miep.
Se på hende. 14 år og aldrig kysset.
- 16 år, siger man, fjols. - Det var det ikke for mig.
Jeg føler, jeg går på stylter.
Men jeg vil øve og øve, til jeg er vant til dem.
Det, der sker med mig, er vidunderligt.
Det gælder ikke kun forandringerne udenpå, men også indeni.
Anne? Anne?
Når jeg har menstruation, som jeg har haft tre gange nu -
- føler jeg, at trods smerten bærer jeg på en blid hemmelighed.
Nogle gange, om natten -
- føler jeg trang til at røre ved min krop.
Jeg kan ikke fortælle det til nogen. Ikke engang til Margot.
- Undskyld. - Værsgo.
Forældre er mærkelige med hensyn til sex.
Og Margot vil ikke fortælle mig noget.
Tilbage med skuldrene.
Jacqueline fortalte, at børn ikke kommer ud af moderens mave.
Hun sagde: "Hvor ingredienserne kommer ind, kommer produktet ud."
En gang prøvede jeg at føle hendes bryster, men jeg måtte ikke.
Anne, du er vokset 8 centimeter på et år.
- Vi kan ikke have de nederdele på. - Det var pænt af Bep.
- De er hæslige. - De er ikke så slemme.
- De ligner kartoffelsække. - Hun brugte alle sine tøjmærker.
Alt bliver slidt op.
Mors korset er gået i stykker. Vi kan ikke erstatte ting.
Og van Daan har snart ikke flere penge.
- Giv mig den! - Du sælger den ikke! Over mit lig!
Kan firmaet ikke betale for os? Frank får penge.
Det er jo hans firma, din dumme ko! Giv mig så den frakke!
- Hvad med hans cykel? - Jeg har brug for den.
Hvor vil du cykle hen? Krigen vil aldrig slutte!
Nazisterne skyder os som rotter, eller også sprænges vi i luften.
Hvorfor fik du os ikke væk herfra, før det var for sent? Til Amerika!
Hvad griner du ad? Du stirrer på os, og fniser ad os.
- Det gør jeg ikke. - Bliv på dit værelse!
Hun er bare en fed, rødhovedet fiskerkone.
Og hun er yderst påståelig, egoistisk, snu, beregnende -
- manipulerende, grådig, forfængelig og koket.
Gid jeg kunne lægge hende i en spand og sætte hende i skuret.
Er forældre ikke forfærdelige?
- Som når de er lede mod dig? - Jeg fortjener det nok.
Nej, du burde sige fra over for dem.
- De har altid været sådan. - Dit problem er, at du er for sød.
Jeg indså det først for nylig.
- Undskyld, jeg drillede dig. - Det gør ikke noget.
Du er ikke en tåbe. Du tager dig bare god tid.
Jeg tror, du har dybe tanker.
Derimod ævler jeg løs og kunne slå mig selv bagefter.
Ingen forstår mig, men jeg forstår heller ikke rigtig mig selv.
Jeg føler mig så ensom indimellem. Har du ikke bemærket det?
Mine forældre er lige så slemme. De behandler mig som et lille barn.
Selv far gør det, og ham elsker jeg så højt.
Han tager altid Margots parti. Alle elsker Margot.
Det gør jeg naturligvis også. Hun er så smuk, ikke?
- Synes du ikke det? - Det har jeg ikke rigtig tænkt over.
Er det sandt?
Må jeg komme med, når du skal hente kartofler?
Ned på lageret?
- Vil du ikke være bange? - Ikke sammen med dig.
- Jeg skal bruge en bh nu. - Næppe.
- Må jeg få en af dine? - Jeg har kun to.
- De var jo for små. - Jeg har ikke andre.
- Må jeg ikke nok? - Okay.
- Du kan lide Peter, ikke? - Selvfølgelig.
- Hvor meget kan du lide ham? - Mere end dig i hvert fald.
Du burde ikke snerre ad ham, Anne.
Han er ikke særlig klog, men han har faktisk følelser.
Har du det godt?
Det føles så mærkeligt at være så tæt på verden udenfor.
- Det er modigt af dig at gå herned. - Det er mit job.
Jeg skal låse dørene hver aften og låse dem op igen om morgenen.
Nogle gange, når det er tyst, kan jeg høre lagerarbejderne grine.
De plejede at være mine venner.
De plejede at give mig slik.
Mouschi. Mouschi!
- Han følger altid med mig ned. - Det er, fordi han elsker dig.
Peter og jeg går oftere og oftere op på loftet.
Jeg tror, jeg er ved at blive forelsket i ham.
Men jeg ved ikke, om han føler det samme for mig.
Han er så genert.
Jeg tror, at de kun spiller for os.
Jeg føler mig som en fugl med afrevne vinger. Jeg vil danse!
Jeg vil være ung og fri uden at tænke på, at jeg er jøde.
Jeg vil bare more mig. Men alle hakker altid på mig.
Hvis jeg taler, så vigter jeg mig. Hvis jeg er træt, er jeg doven.
- Sådan er voksne altid. - Vi vil være anderledes, ikke?
Jeg vil bo på en gummiplantage i Ostindien.
Jeg vil være danser eller filmstjerne. Jeg ved ikke ...
Det er i orden. Vi har en anstandsdame.
Har I to min pude?
- Vi kunne ikke finde andre. - Nu er den fuld af lopper.
- Katten sad ikke på den. - Har jeg ikke noget for mig selv?
Sikken pernittengryn.
- Lad os give ham en overraskelse. - Hvad?
Kom nu. Tag noget.
Nej, dit fjols. Han vil se det.
Hvad griner I to ad?
Anne?
Jeg gør mit bedste for ikke konstant at halse efter ham -
- og for at tale med ham så lidt som muligt. Men det er ikke nemt.
Hvad var det?
Åh nej ... Putti.
- Hvad skete der? - Yderdøren var låst i morges.
- Jeg måtte smadre et vindue. - Din idiot!
Husvagten vil tro, der har været indbrud og tilkalde politiet.
I begynder at blive meget skødesløse.
Et lille job, og ikke engang det kan du klare!
Stakkels Peter. Det bliver værre og værre.
Mouschi er forsvundet. Ingen har set ham siden i går.
- Det er ikke din skyld. - Jeg er uduelig, ikke god til noget.
Du er ret god til geografi.
- Og nu har jeg mistet min kat. - Du har mig.
Har du nogensinde kysset nogen?
- Nej. - Ingen?
- Kun mor og ... - En pige, mener jeg.
Det er så vanvittigt.
Jeg er vild af begær efter ham, men alligevel ... Jeg ved ikke.
Er han den rette? Det ved jeg ikke.
- Skal du på loftet igen? - Jeg låner Peter "Forsyte-sagaen".
I læser meget deroppe, ikke?
Har De ikke bemærket det?
Her er nyhederne, nogle af krigens hidtil bedste nyheder.
John Snagge læser dem for Dem.
Italien har overgivet sig, og der er våbenstilstand.
Hvor er Anne og Peter? De burde høre dette.
Nyheden meddeltes af general Eisenhower i udsendelsen -
- klokken 17.30 i eftermiddags.
Så jeg er ikke frøken Rap-Rap længere?
Undskyld, jeg drillede dig.
Du syntes, at jeg var en plage, ikke?
Før var jeg klassens klovn, men nu er jeg en anden Anne.
Jeg kan lide, når du smiler. Du har smilehuller.
Jeg er født med dem. De er den eneste skønhed, jeg besidder.
Hvad? Det er ikke sandt.
Jeg ved, at jeg ikke er smuk. Det vil jeg aldrig blive.
Jeg synes, du er meget køn.
- Du er mit eldorado. - Det er et sted, ikke en person.
Jeg laver bare sjov.
- Godnat, min kære. - Godnat, mor.
Vær forsigtig, min kære. Peter er et meget følsomt barn.
- Og det er jeg ikke? - Han er ung af sin alder, mener jeg.
På mange måder er han yngre end dig.
Han har ikke haft dine fordele.
- Du ved, du kan være ret krævende. - Krævende?
Tja ... entusiastisk.
Du finder noget, men så bliver du træt af det.
- Er du ikke glad på mine vegne? - Selvfølgelig er jeg det.
Jeg vil bare ikke se ham blive såret.
Du kan være ret sårende.
Hans følelser er vigtigere end mine.
Det passer ikke.
- Jeg vil, at du skal være lykkelig. - Det lyder ikke sådan.
- Bliv ikke voksen for hurtigt. - Det gør piger for tiden.
Vi bliver ikke som jer. Vi lever vore egne liv, rejser, har karrierer ...
Og vi vil gøre det bedre, end I voksne har gjort.
- Vil du komme ind til os? - Jeg klarer mig.
- Godnat. - Margot?
- Svar mig ærligt. Gør det dig noget? - Nej.
Du er mere jævnaldrende med ham.
Jeg har aldrig tænkt på ham på den måde.
Jeg ville bare ønske, du havde sagt det. Før fortalte vi hinanden alt.
- Du kan gøre os selskab på loftet. - Vær nu ikke fjollet.
Godnat, Anne.
Gid jeg kunne slippe væk fra vores forældre.
- Tror du, de har baser på kysten? - Det må de have.
Nogle gange må de tanke op og tro, den er fuld ...
Det er ved at blive koldt heroppe. Og så kedeligt.
Vi har været sammen så længe, at alle ved, hvad de andre vil sige.
Pointen i alle vitser og slutningen på alle historier.
Vi driver hinanden til vanvid.
Det er det dummeste, jeg nogensinde har hørt.
- Hvorfor bomber briterne ikke i dag? - Fordi vejret er dårligt.
Det var dejligt vejr i går, men da fløj de heller ikke.
- Klap i. - Må man ikke tale længere?
- Hr. Frank svarer altid sin kone. - Hun siger ikke den slags.
- Jeg prøver bare at konversere lidt. - Hun siger rare eller nyttige ting.
Hver dag kommer vores hjælpere -
- med vinden i deres tøj og den friske luft på kinderne.
Kom, de venter alle sammen.
Om lørdagen er Miep som et pakæsel med vore biblioteksbøger.
Maden kommer i cykler. Nu er det kål. Kål med sand, kål uden sand -
- kål med kartoffelmos og kålgryde
Men det gør mig ikke noget.
Jeg tænker kun på, hvornår jeg kan være alene med Peter igen.
Anne?
Annelies, du begynder at komme bagud i studierne.
Du vil vel ikke i en lavere klasse, når du kommer tilbage i skole?
- Hvad er vores motto? - Arbejd og håb.
Din mor og jeg begynder at blive bekymrede for dig ...
Hun forstår ikke!
Hvorfor kan du ikke være sødere mod hende? Du gør hende ulykkelig.
Elsker du den dreng?
- Synes du, at det er forkert? - Nej.
Men når vi lever så tæt sammen, må man være forsigtig.
Udenfor er alt anderledes.
Man kan møde andre piger og drenge. Der er sport og andet.
Men her er vi sammen dagen lang.
Man kan ikke komme væk fra nogen. Tingene ...
... kan blive svære at styre.
Det er tid til fransk.
Jeg har tænkt meget på ægteskab på det seneste.
Mine forældres forhold skulle være ideelt.
Ingen onde ord, en perfekt overensstemmelse.
Men far er ikke forelsket i mor på samme måde, som hun er i ham.
Han kysser hende på samme måde, som han kysser os.
Jeg vil ikke have sådan et ægteskab.
Kære Pim, hvis bare du vidste -
- hvor ulykkelig jeg har været i halvandet år -
- hvor alle har kritiseret mig for alt, jeg gør.
Nogen har forsøgt at myrde Hitler. Kom, og lyt til radioen.
Ingen, ikke engang du, forstår, at jeg er ved at blive voksen.
Jeg må være fri, og nu, efter en lang kamp, er kampen forbi.
Jeg har ikke brug for dig eller min mor længere.
Jeg vil ikke leve på jeres måde. Jeg er et selvstændigt individ.
I må enten forbyde mig at gå op på loftet eller stole på mig.
Jeg er ikke jeres lille pige mere, så vær sød at lade mig være i fred.
Middagen er klar.
- Hvad er der, skat? - Jeg læste bare om Pips død.
Igen?
Jeg har fået mange breve i mit liv, men ingen så sårende som dette.
Du har fået så megen kærlighed fra os.
Vi har altid været på din side, hvor umulig du end har været.
Hele tiden har jeg opmuntret dig til at blive forfatter ...
... så du kan skrive dette til mig?
Jeg kan ikke gøre for det! Jeg må skrive, hvad jeg føler!
MAJ 1944
Otto. De er kommet efter os.
Otto ...
Hvad er det?
Hvad laver du? Hurtigt, op med dig.
- Jeg tror, det er indbrudstyve. - De fortæller det til politiet.
- Tror du, at tyve vil afsløre os? - Ja.
- Jeg går ned. - Nej, gør det ikke.
Bare rolig. De er gået nu. Jeg må tjekke yderdøren.
- Bliv her, og vær stille. - Lad mig gå med.
Udenfor er det blevet værre. En ugeration er ikke nok to dage.
Små børn stjæler, hvad de kan få fat i.
Forretninger plyndres. Hollænderne er blevet en nation af røvere.
- Jeg skal på toilettet. - Også jeg.
- Det kan I ikke. - Skal jeg gøre det på gulvet?
De er her stadig. Ind i soveværelset. Hurtigt.
- Jeg må gå. - Nej.
Nej. Nej.
Vi turde ikke gå ovenpå.
Så snart vi troede, de var væk, fik en lyd os til at holde vejret.
Jeg ved ikke, hvor længe vi sad der. Kirkeklokkerne ringede ikke.
De har nok blevet smeltet om til krigen.
Undskyld.
De fandt intet, der var værd at stjæle på lageret.
- Så de brød ind på kontoret. - Hvad tog de?
Pengekasserne, de blanke checkhæfter -
- to skrivemaskiner og alle sukkermærkerne.
Jeg føler mig så hjælpeløs heroppe.
- I må have ladt lyset være tændt. - Nej.
- I må være mere forsigtige. - Politiet kom i det mindste ikke.
Gid de gjorde det. Så ville vore lidelser være ovre.
Jeg kan ikke klare det længere!
Jeg kan ikke bare sidde her hele dagen!
Jeg kan ikke få vejret.
Vi har måttet stramme sikkerheden.
I hverdagene må mændene ikke arbejde i det bagerste kontor mere.
Vinduerne skal være lukkede trods heden.
Du bør tage to af dem her i dag. Dine baldrianpiller.
- Tænk på al lidelsen i verden. - For Guds skyld!
Vris ikke ad din mor. Hun vil bare hjælpe dig. Desuden har hun ret.
Vi er i det mindste ikke i Polen. Ved du, hvad der sker med jøderne der?
Selvfølgelig. Jeg hører også radio. De bliver gasset.
Hvad har vi gjort galt? Hvorfor hader alle os?
Hvorfor har kristne og jøder forskellige love?
Gør de noget galt, er det bare sådan, de er -
- men gør vi noget galt, stilles alle jøder i et uheldigt lys.
- Er det ikke vanvittigt? - Dit hår er flot i dag.
Du lytter ikke!
Historien kan ikke skrives alene ud fra beslutninger og dokumenter.
Hvis vore efterkommere skal forstå, hvad vi har måttet udstå -
- så behøver vi almindelige dokumenter, breve og dagbøger.
Ikke før vi har indsamlet store mængder af den slags materialer -
- vil det sande billede af vores frihedskap kunne males.
Han taler til dig, min kære.
- Hvem vil lytte til mit vrøvl? - Det er ikke vrøvl, skat.
- Har du læst den? - Selvfølgelig ikke.
- Jeg vil låse den inde. - Du har jo læst for os.
- Og vi elsker dine noveller. - Gid jeg kunne skrive sådan.
Men du er jo så klog.
Anne, du kan lægge den i den her.
Tak.
Jeg ved, at jeg kan skrive.
Jeg er trods alt min egen værste kritiker. Jeg ved, hvad der er godt.
Medmindre man selv skriver, ved man ikke, hvor skønt det er.
Når jeg skriver, forsvinder al min sorg.
Men vil jeg nogensinde kunne skrive noget betydningsfuldt?
- Hvor længe har det varet? - Det er bare hovedpine.
- Hvorfor sagde du ingenting? - Så ville du bekymre dig.
Lyset her er så dårligt. Du burde få dine øjne tjekket.
Hvordan skulle det gå til?
Har I hørt den om elefanten og brillerne?
- Jeg må have hørt den. - Klokken er 13.05.
Dette er BBC med en meddelelse oplæst af John Snagge.
D-dagen er kommet. I morges angreb de allierede -
- Hitlers europæiske fæstnings nordvestlige front.
De første officielle nyheder kom lige efter klokken 9.30.
Den allieredes ekspeditionsstyrkes hovedkvarter, ofte kaldet SHAFE ...
Gode Gud, vi er reddet.
Under general Eisenhowers befaling har de allierede flådestyrker ...
De grusomme tyskere har undertrykt os så længe -
- at tanken om venner og redning betyder alt.
Hver dag føler jeg, at jeg modnes.
Befrielsen er tæt på, og jeg føler naturens og mine venners godhed.
- Hvad er der? - Undskyld.
- Nej, kom ind. - Anne, det er bare ...
Peter har set temmelig bedrøvet ud på det seneste.
- Kan du ikke lide ham mere? - Jo, han er en sød dreng.
Jeg er næsten på sidste side. Har du mere papir?
Jeg har ikke megen tid. Forstår du ikke det? Jeg må gøre det her.
Jeg vil ikke være filmstjerne længere. Jeg vil være forfatter.
Han forstår mig ikke. Han forstår mig slet ikke.
Jeg vil ikke være som andre kvinder, der får en familie og bliver glemt.
Jeg vil ikke have levet forgæves som de fleste.
- Jeg vil leve videre efter min død. - Jeg vil være jordemor i Palæstina.
- Det har du aldrig fortalt. - Du har aldrig spurgt.
- Vores forældre irriterer også mig. - Dig? Men du er jo den velopdragne.
- Det skal jeg jo være. - Hvad?
- Du forstår det slet ikke, vel? - Hvad?
Det er ikke let at prøve at bevare husfreden.
Nogen må gøre det, og det må være mig.
- Du tvinger mig til det. - Tvinger? Jeg er bare din søster.
Du ... Jeg kan ikke forklare det. Du opsuger al ilten.
Jeg prøver at leve. Dette er alt, vi har.
- Dette anneks? - Dette liv.
Gid jeg kunne være som dig.
Jeg ser fem sølvfarvede bombefly, der kommer tilbage i høj fart -
- efter at have gjort deres indsats og bombet en tysk fæstning.
De giver dem sandelig alt, hvad de har.
Gid jeg havde hænder som Deres. Det er en dames hænder.
Er det?
Cherbourg er faldet.
Atlanterhavsstyrken er nu fuldstændigt i USA's hænder.
De er her i oktober. Det har vi mr. Churchills ord på.
Vi må se pæne ud for ham. Ikke, fru Frank?
Men de er stadig ikke kommet. Ventetiden tager livet af os.
Anne? Anne!
Hvad er der?
Hr. Kugler fik fat i otte kasser jordbær på auktionen.
Alle mand på dæk! Vi laver syltetøj, men mange havner i munden på os.
Inden de allierede ankommer, vil tyskerne oversvømme landet.
Så må vi vel svømme.
Under vandet, så de ikke kan se, at vi er jøder.
Jeg kan se damerne gøre det, når rotterne bider dem i benene.
- Putti! - Jeg kan gå på stylter.
Jeg var mester i at gå på stylter, da jeg var ung.
Jeg finder en robåd og ror os alle i sikkerhed.
Inderst inde er de unge mere ensomme end de gamle.
Det er svært for os i denne gale verden.
Hvordan kan vi holde fast i vore holdninger, når idealer knuses?
Når alle tvivler på sandhed, retfærdighed og Gud?
Jeg ser verden blive til en jungle.
Jeg hører den kommende torden, jeg føler millionernes lidelser.
Men alligevel føler jeg, at alt vil ændre sig til det bedre.
At mennesker trods alt er gode inderst inde.
Jeg kunne ikke advare jer. Jeg er ked af det, hr. Frank.
Hænderne op.
Der er en til her. Et barn.
Kom så! Fart på!
Op med jer.
- Kom her, skat. - Hænderne op.
Otte stykker. Hvem skulle tro det?
- Hvor længe har I gemt jer her? - To år.
I har fem minutter til at pakke.
Tak, hr. Dussel.
Er du klar, min kære?
Op, op.
Peter ...
Kom så. Så går vi.
Peter van Daan døde i Mauthausen-lejren i maj 1945.
Petronella van Daan døde på vej til Theresienstadt-lejren i april 1945.
Hermann van Daan døde i Auschwitz-lejren i november 1944.
Albert Dussel døde i Neuengammelejren i december 1944.
Edith Frank døde i Auschwitz-Birkenau i januar 1945.
Otto Frank overlevede Auschwitz. Han døde i august 1980.
Margot Frank døde i Bergen-Belsen-lejren i marts 1945.
Anne Frank døde i Bergen-Belsen-lejren i marts 1945.
Tekster: Rasmus Riis www.sdimedia.com